Soul-Mate or Twin-Flame
that is the question...
nedelja, 3. november 2013
Stille Wasser sind tief
ponedeljek, 19. september 2011
Komm.
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEhqF7N90yVjVO47ynaGjQWjRbk_0yb06QxDks6psCjwduO8hnM7d9oM5BcfvE8JyBJQhuK23xqx8nGSrxIKqD71hs8q3_uvGITu2lK0lTR1rm6XL2s0ih9HRtimMrvSJMgGkqMOBytkMhuC/s320/tumblr_ljm9h1xrbL1qj0ge7o1_500_large.png)
Before she knew it, her eyes were shut. A journey began. An adventure, somehow familiar yet totally new. A smile glistered upon her face only slightly and before she knew it, she was a living mess lying there, buried in the expensive blue silk sheets that in a way, at the tips of her fingers reminded her of a deep, pure ocean. She would probably be able to get the salty sea taste in her mouth too, had it not been for a particular touch that shot trough her like electricity. It was a quick reminder that she needed to stay conscious. So she opened her eyes and confronted what her senses intinctly longed for. And she took it in oh-so willingly; first, there was the feeling under her fingertips, scratching a path lightly across the sweaty chest, then came the smell – manly and overwhelming, mixed with his saliva, which she found so tremendously difficoult to define; not in the guessing of whose the molecules that she was recieving were, but rather in how the tongue could work such miracles when in collision with hers. Her body was once again in a complete state of awe and total submission. Even if she would want to back off, as foolish as even the thought given seemed to be, there was nothing that could make her body move. Except for the almost distant voice, that sounded like it was firmly standing its ground, commanding in a velvet and light voice; »Come.« It was all the woman needed to become a snake to the sound of a flute, played by none other then her favourite illusion. An illusion so real, she could not only see it, but also taste, feel, smell... God, even hear it! She heard the buzz in her head as the reflection of the endlessly lost heart, beating slowly beneath her palm, which was stil pacing over the foregin, but at the same time so perfectly familiar breast. A whishper was heard. »Let us escape, little one. Just let yourself go and I promise I will make you fly.« The figure above her became blured and the touches started vanishing gradually – step by step, they were gone. She closed her eyes again, holding onto the moment before its dissapperance, hearing a faded voice. »Take my hand . We're alone now. Everything will feel different when we'll be together.« As soon as it started it also came to an end. Back to reality. Her head was heavy, her eyes puffy, her nose burning, her underpants moist. She sat up, slowly and unsurly. She needed more. It was not her will but a dreadfull, painful need. She reached for the nightstand and weakly formed another thin line from the white powder. Clentching her teeth, she did it again. A trip and him. Just the way she wanted, loved, needed it. Some knocked on the door while she was being knocked out by the drug. This time, her dream came true. Literally. She made love with the illusion. Again. The only way she could truly have him. Perfect.
torek, 31. avgust 2010
nedelja, 1. avgust 2010
Lunino obličje.
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEhbfuZV_Qj4oIIJFpd2AsK-7L9-Qn8RM0KaAv04TsWn3GNA0gK-aroHgrhtHvdvHVg8kM3iuIGGW-j_84LWcx6Kav8kW5yBMuhfp7IH1LPmssGmw8kqu7rkHkJIi5n36OGVAGb-k2x_L0mu/s320/Full_moon_by_bigram4x4.jpg)
Strmel je vanj. Bil je popolnoma nag. Razgaljena koža blede polti se je prelivala z barvo odseva modrih valov, ki so v odbijanju lunine svetlobe delali enakomerne premike po njegovem telesu. Na obrazu, očiščenem kakršnega koli ličila, mu je kraljevala rdečica. Pot rožnatega pigmenta je obarvala najprej njegove ličnice, nato pa tudi konice njegovih ušes. Nemogoče je bilo umakniti pogled. Premisli, ali bi ga moral vprašati, če mu je neprijetno. Odloči se za tišino. Naj ga še enkrat sooči z dejstvom kočljive situacije? Brada slečenega fanta se pomakne navzdol v rahlo prikimanje. V odgovor na nezastavljeno vprašanje. Pritrditev. Srce mu je podivjalo. Kapaciteta pljuč je upadala. Misli so zbežale.
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEiyb0NsFtodPR481Oj0C3bqiDUzrZVzs1s9f2TrYvf9PdKOYI5FCP70JmDY5-P0nlr4cknrd5InCJHYxNDHoIMSZn7WmZ6GouEtVnogwF7ls3LE1wv0HQvT9iamdcGgleRrhpQ4kKJvhB8L/s320/Moon_Over_Water_by_crowthius.jpg)
Prsti so odkrivali njegov obraz. Niso prvič drseli po njemu enakem licu svojega poznanca. Prvič so drseli po od potu orošenem temenu njegovega ljubimca. Prstne konice so ulovile par priprtih ustnic in jih rahlo pobožale. Drug, enak par usten ošini prvega s takšnim vdanim čustvom, da lastniku zastane dih. Oči si izmenjujejo naklonjenost, besede niso potrebne. Desnica tistega na vrhu, kot pero počiva na stegnu noge drugega, ki je naslonjena na njegovo ramo in pogladi mlečnat ten. Levica lahko, kot sramežljivo dekle drži fanta za ramo pri prvem plesu, leži nad polovico zadnjice fanta pod njim in privzdiguje ozke boke. Treseta se. Zaradi afekcije. Afektacije. Kot bi se znašla v afeliju. Zakrinkana v neskončni temi, tako daleč stran od nevarnih žarkov vsakdanjega sonca.
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEgHdNePbrSKza5x2kv5Asa1rTd0ICWq36VTHihXlX4VaD9GjzOOfZPaiPDZUVf8Y3bIF_tGqd4t6BCaBP6qK0uB99UP8OOZVeL-Own4rYdxwZzoivCFJkWwu-lCbfRiSTPYJz793kDvzdB_/s320/Shooting_Stars_by_DeviousClown.jpg)
Zgodilo se je. Čudovit čuječ čudež. Predrl je vanj. Nežno se je nagnil. Malce privzdignil, previdno potisnil. Njuni čeli sta se stikali. Glava zgornjega je kmalu omahnila na žimnico. V bobniču je zaznal ječaje. Prenehal je, se hotel umakniti. Roke, ki so plosko počivale malo nižje od njegovega vratu, so ga stisline močneje. K sebi. Ni bila le gesta. Bila je odobritev. Potrditev mirakla v tej zakrinkani in oddaljeni noči.
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEhVHr_RiVdICCm2tWN1V5hlndpKk7eAoQU5napJXyo5oLFIVHeofV6b436D78QBPYrgSDECheOp6FpbfFqyQkSA78vh-jzMgPq3YWBbYKCTCIKY9tiZmr8yyqCE2gAY61nC12AuHSLrVJfS/s320/Night_Sky_by_alxleduc.jpg)
Prenehal se je upirati in občutil. Nedolžnost ni izginila. Kvečjemu je naraščala. Z vsakim plitvim vdihom je v pljučih začutil perfekcijo ternutka. Počutil se je neminljivo. V takem stanju blaženosti, da se mu je zdelo, da sanja. Privzdignil je glavo, pozoren, da se v delu kjer sta se komajda spajala ni preveč premaknil. Pogledal mu je v oči. Zrl vanje. Svoj lasten odsev ogledala. Njegova sloza polna zrkla. Kot bi prevladala breztežnost.
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEh-NaUkQxZduLj6Qr1IUgxXTTSocunrMrSdWd795Wiheut0zczpt6gshETbQACsL0xMsAj-9oq_r6LKb0x7frKqqRU58vcX2nhvvVl-8bSutlIGStpYVGkkujKm6IBRe6PxriP1kZXKnW-z/s320/night_sky_by_petr28.jpg)
Skupaj sta se premaknila eden proti drugemu. Kot bi se v enakem momentu zavedla, da med njima ni mogoč prostor. Izgubila sta se v smislu. Ponovno. Poljubita se in se zapolnita. Spet eno. Po dolgih letih spet združena. Preko vseh meja, katerih nobena ni bila tako močna, da bi uspela vsaj oskruniti njuno vez. Z vsakio ločnico sta popila več upanja. Ob vsakem premiku postala bolj usklajena. Tiho stokala. V užitku bolečine. V bolečini užitka.
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEhE52QM6PE_0jhc_Ury1BDsgTwUSM0rGo4M_nLus8flRYZxtTCpLZ8dA5MAgtT9sAETfSFKuqHS77n4GT-wUXPy0RPwGnfryVf_qMgKcQUhBSrsqnvgVIcGoxoViRC0GNSgfju4qX1qGjml/s320/hidden_moon_by_greentreenharmony.jpg)
Takrat se je ena od drhtečih oseb spomnila, delikatnega, za njegov intelekt napačno podanega dejstva. Izmišljene prepovedi morale. Dve stvari sta neomejeni; vesolje in človeška neumnost. Je njegova neumnost presegla vse meje vesolja, ki ju je združilo? Nekaj kar se občuti v taki meri in tako intenzivno? Nikakor. Zaverovano in koncentrirano, dotika, vendar skoraj ne čuti. Kot bi bila tudi brez najmanjšega pritiska inegrirana ob drug drugega. Njuna telesna temperatura, enaka.
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEjPe4LUTJ8-ZOcUF4mVwH9Ax7vB__w3HEqpSRfDDzSujPJKLVXI63H9uteGB1qj5xpzW3OIa4a9TRenvq2VJZmcASLpfCZchhgbw7wqDfsE5mrrRut6RuGHZ7_K1u9vdHzEWdDT8TtK72EL/s320/Storm_at_Paradise_by_Ashes_Lips.jpg)
Nesrečna zareza. Ponovna. Deset rdečih ran. Kri po bicepsih. Hitrejši ritem. Trkanje. Škripanje. Močnejše pritožbe vzmetnice. Glasnejši glas. Odločnejši premiki. Neustavljivi vzdihi v iskanju po odrešitvi. Glasba. Melodija. Zunanje slišna polifonija, v njuni glavi pa večglasje z eno poudarjeno melodijo, ki so ji drugi glasovi zgolj harmonična spremljava. Slišita le en drugega. Njuno hitro utripajoče srce. Zvok kože na koži. Presenečen zven enega od globokih vdihov.
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEj9Uj9dQmh8GvdulTCICWgb-CDc7nqzAMHkOC8R4jZIjTFairLQgvrgG5OkH_2CKCAmGyl5BYsRn6OVpb6Va0n55x2Vn_YBbjVQgesA3DwycCNR9Z3WgZXqjmk_yL6X5Qccle18lO3FkKY2/s320/Hidden_Moon_by_MutilatedMasquerades.jpg)
Tihi kriki. Presežek tišine. Ljubezenska izpoved. Prva prošnja. Rotenje po hitrejšem doseganju pričakovanega. Prsti v razpuščenih laseh in nov slan potoček ob zunanjih kotičkih trdno zatisnjenih oči, ki so se trudile gledati v bitje nad njim. Počasnejše, močnejše, ohlapnejše trenje in za konec še zadnji postanek v tujem telesu. Poslednji rahel stisk roké. Tihi ječljaji utišani z nikoli enakimi poljubi. Risanje violinskega ključa z jeziki ob potno telo.
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEhi4DQDUpKDtJ7SoNbzG-4fhSh16BkclqqIvRQR_XsIB9Cxk1fz1miRWVysNJ3lFWXldYrrrvzFAp83RUt6uqPbxr2_K0ZGDgPbs0lPvomVwGK5AwCwjOEai6mzDpyma6Y_pZvqjm9vsZk5/s320/feeling_down_by_enwiie.jpg)
»Hej… Svet se je zate ustavil. Tu, v mojih rokah.« Dotikanje. Potreben kontakt blagega razvajanja. Nerazložljiva krivulja smehljaja. »Za en dan... Za eno noč... Za en trenutek v katerem se smeješ.« Pljusk valov ob stebre, ki so držali razkošno začasno prebivališče. »Prelamljava čas; proti vsakem zakonu.« Kimanje. »Skupaj sestravjlava najine črepinje.« »Kot Yin in Yang.«Trden, varen objem. »Za vedno ti in jaz?« »Za vedno zdaj.«
ponedeljek, 26. julij 2010
Crrystal Chandeliers.
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEjmky6-0vpJMVr-0YFvnsEZRFhZRI4dpkVk5sduPBoCD-Gwo4vrPnLbErz4zV0mOet_I-K2OxqUGjXT1r5YeUDvAD7-1tOiaxrJk_Q5JGg1gUPed-SMnuroSadUsaiER-phh3vywGWK00TW/s400/Chandeliers_by_Geminianum.jpg)
Zazdelo se je, kot bi za trenutek bele kamnite oči švignile proti njemu.
torek, 20. julij 2010
Sleepwalker.
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEhiyNy2_LU2x0vL-Fek9uCfO_Tqyv28Ik2ioIAP9kpNGcOJ9t8-EhQqY8JjpeHmUusliAPeSiecv5ZAex7WuGYJRYVgisHS0odBm4NuRv4aOoLXKl7kL6yiuBSNXflVM9XdIp8FFGoel74Q/s400/chicago_under_snow_by_QUEEN_OF_LONELESS.jpg)
V veliki sobi vlada skoraj popolna tema. Poleg ogromne okrogle postelje stoji velika nočna omarica. Na njej počiva digitalna ura, na kateri rdeče številke kažejo na zgodnjo jutranjo uro. Poleg nje je še ena, ročna ura. Njeni kazalci se enakomerno gibljejo okrog zlatih črk, ki kažejo na prestižno znamko. Nekoliko bližje dosegu rok človeka, ki bi morebiti počival na ležišču, se nahaja napol prazna bela tuba. Iz njene nezaprte odprtine, se je v noči izteklo nekaj prozorne snovi. Na leseni omarici na drugi strani postelje se nahaja par srebrnih verig, dva prstana, nekaj črnih zapestnic s kovicami in dalinjski upravljalnik. Preostali prostor zaseda velika črna torba. V njo spolzi roka. Dolgi prsti se oprimejo majhne rjave stekleničke z belim pokrovčkom in jo počasi izvlečejo. Suhljati prsti druge roke previdno odvrtijo, kot je za novo kupljena zdravila običajno, močno zatisnjen pokrov in v dlan stresejo nekaj podolgovatega. Ko je dence v naslednjih sekundah že napol zaprto, ga kazalec in palec ponovno odvrtita v drugo smer. V roko pade še ena kapsula. Steklenička se kmalu spet trdno zatisne in vrne, kjer je bila poprej – na varno mesto na dnu velike torbe. Dlan se nagne višje, proti obrazu in se sreča s polnimi ustnicami. Glava se nahitro premakne nazaj. Fant zaužije kapsule. Na grlu se poleg adamovega jabolka pojavi še ena izboklinica, ki pa izgine tako hitro, kot je prišla. Desnica postoji na mestu, kjer se na preveliki sivi majici, ki jo krasi podpis, iz katerega se da razbrati samo začetno črko K, nahaja trebuh. Roka ponovno seže proti omarici. Tokrat zagrabi za daljinec in ga usmeri proti televeiziji ter pritisne veliko rdečo tipko na vrhu črne plastike. Mož, za katerem je stal zemljevid in nekaj animiranih nevihtnih oblakov izgine z zaslona.
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEj9yrUmuiUJyMbC0_YWnMFa53EnKBEEjrTkIcmMDGIkI1vrRJhwbZ3D0vSNpLHRNS4dfaFP2fS7Mk6of77UGKnHoawhTl5YTAQ8cuLx39MB-e1zfvmgjyXqNgM46ZyGhf-VBXUcOM-nTwXd/s400/old_pills_by_lucifers_angel_6.jpg)
Fant se odrine od postelje in negotovo vstane. Kot da ne bi zaznala vsaj manjšega občutka izgube pritiska, žimnica ostane, kot poprej, skorajda ravna. Bosa stopala naredijo nekaj kratkih kroakov proti drugi strani sobe, se pa hitro ustavijo, ko začutijo nekaj ostrega. Fantu uide krik, kateremu sledi tiho preklinjanje. Ne da bi pogledal na kaj je stopil se hitro obrne in pogleda proti postelji. Kup oddeje se malo premakne, nato pa v celih desetih sekundah ne naredi niti giba več. Fant se poprime za čelo in si seže skozi dolgo črno grivo, ter zavzdihne. Že za povprečnega človeka preširoki dolgi rokavi mu ob spustu roke prekrijejo konice prstov. Skloni se in poprime za stvar, na katero je stopil. Brezizrazno ugotovi, da je to le pokrovček tube. Odloži ga na svojo nočno omarico in se vnovič kratkih korakov začenja približevati steklenim oknom. Ne hodi ničkaj bolj postrani in pijano, kot je hodil pred tem, ko je stopil na zamašek. Njegovi ostri robovi se namreč nikakor ne morajo primerjati z bolečino prejšnje noči. Primaja se do druge strani sobe in ob mrzlo steklo nasloni svojo dlan. Ob kontaktu s šipo se njegovo telo zmrazi. Blago rokava pomane ob kožo svojega ozkega stegna preko majcneih brbončic, ki kmalu zatem izginejo. V prostoru je malce hladno, vsaj za njegove pojme. Gleda v srebrno nebo, posuto z oblaki temnejše sive barve. Dan je že v zgodnjih urah turoben ter zavit v črnino. Iz neba pada dež. Črnolasec ga gleda, kako se počasi spreminja v majhne oblike belih kristalov. Snežinke si utrujeno utirjajo pot do tal, kjer jih prijetno presenečeni pričakajo redki, naključni mimojedoči, ki hitijo svojim ranim urnikom naproti. Majhne črne pikice so postale večje, ko so iztopale iz različnih stavb in blokov, odpirajoč svoje dežnike. Ne traja dolgo, da siva, betonska tla postanejo posuta s tanko plastjo snega. Prvi sneg letošnjega leta. Njegova dlan prhko poboža nasprotno nadlaket. Hladno je. Pod čokoladnim odtenkom priprtih oči se vlečeta dve dolgi vijolični pegi. Krvavo obrobljene beloočnice obdaja prodorna, črna, le malo razmazana, vodoodporna maskara. Fant vase tresoče vdihne zrak in ga podobno tudi izpusti nazaj iz telesa. V daljavi se sliši tiho tuljenje siren, nekje v pristranstvu tihega mesta se vidijo modre utripajoče luči.
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEheIgIJ1pMEH1jHPEDXiGNgBgPZXlC08zt4C36osHLHD1a9dJd23XKhehy5zVvgqpgZYtBL8CgJPDQ1jmenfOSpTh9PUwtUhYRCd2AzXkRF_iWJ3JSiSRLu4m6Bo5jeFONyo8yzmnhlpyPT/s400/Rain_at_the_Window_by_magoscuro.jpg)
sobota, 17. julij 2010
Die sündige Meile.
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEg-F8Wo3RX5jkL4gxOM6J7gsX9aB4-fUTCxTiTzo320whjiUY2FFx1bijG-Ii1OYQWIBZiCmUgmvq652cepmeUwDG4KzB7tQ90I63Sfs92mAJf4fEm0PVCTAbAOHvdMuR2HwaS5K_MyHFib/s400/the_wall_by_Treuepunkte.jpg)
Moja glava je bila okamenela v desno. Nisem je morel premakniti. Pogled mi je obstal zapečaten na goloti kože dveh ljudi. Rdeče luči so se moreče odbijale od njunih svetlikajočih se teles. Fantu, ki je ležal na vrhu punce je roka spolzela nižje od njenega popka. Njen obraz zakopan v rjuhe leopardjega vzorca je pokazal očitne znake užitka. Tudi samemu mi je vzelo sapo, ko sem nekaj začutil v mednožju, a glave nisem pemaknil. »Ah, Adrian!« je zavriščalo dekle pod njim. Kotiček fantovih ustnic se je zmagovalno vzdignil. Nisem razumel. Tako rad bi odmaknil pogled a kaj, ko je bil moj vrat kot zakrnel. Moj vid je bil rahlo megljen, dvojen. Čutil sem vse, a premakniti se je bilo tako prekleto težko. Zmogel sem le zaznavati. Dotike, krepkejše kot bi jih moral. Roke, močnejše, kot bi si jih normalno predstavljal. Kako sem prišel sem? Kaj se je zgodilo? Adrian, tisti črnolasec, ki se je sklanjal nad neznano žensko, jo je zapeljivo poljubil. Poljub je bil kratek in dražljiv. Sem se znašel v porno filmu? Lastnih nočnih morah? Razbiral sem besede iz njegovih usten. »Danes je tvoj srečen dan, kaj?« Zamomljala je nekaj nerazločnega. Vstal je iz postelje in ji ponudil roko. Sprejela jo je. Potegnil jo je na noge in se odpravil proti vratom. Kam gre? Zakaj me pušča tukaj samega? Kaj se dogaja? Preplavila me je bolečina. Za trenutek sem mislil, da bom zakričal, vendar sem iz sebe lahko spravil samo kratek ton obupa. »Tobias,« reče Adrianov glas silhueti, ki je postopala pred vrati. »Kje je?« Oseba v črnem, manjše rasti je skomignila z rameni. »Najvrjetneje še vedno odspodaj. Če bi se samo premaknil z mesta, bi mi Mike sporočil,« pove, ne da bi spraševal o kom je govora. Odspodaj? Mike? »Tako je torej ime Hottieguardu!« zacvili ženska in se presenečeno nasmehne Adrianovemu zgoraj brez obličju. »Hottieguard svoje delo jemlje vse preveč resno,« pove redkolasi moški po imenu Tobias in se ob prvi besedi popači. »WalkieTalkie je uporabna stvar, ampak Mike jo uporablja veliko preveč. Kar čudim se, da je zadnjih dvajset minut tako tiho,« skomigne z rameni in rjavolaska se temu nasmehne, kot bi prvič slišala zares dobro šalo, ter se trdneje oprime mišičaste roke njene današnje stranke. »Preveri,« reče Adrianov glas. »Jaz grem v privatno sobo.« Tobias prikima. Adrian se še enkrat ozre. Pogleda mi naravnost v oči in ne razumem, zakaj ne stori ničesar. Njegove oči vrtajo luknjo skozi moje. Vidim njegov dvom, njegov strah, njegovo poželenje, ki prevlada. Zapre vrata. »Ni te videl,« mi nekaj zašepeta v uho. »Sva v pretemnem koncu sobe. Kvečjemu je videti le najina obrisa,« nadaljuje moški glas. »Najina obrisa. Se ti to ne zdi… Romantično,« cinično vpraša. Še enkrat me močno zbode v mojem rektalem predelu. Kdo je ta človek? Kaj želi od mene? »Kmalu bodo ugotovili, da te ni. Opraviva že, ja?« Oh moj Bog. Ne. Ne! Utrinki so se postopno vračali v mojo zavest. St. Pauli.
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEh1NoTZ7A3tA6gfYL4S9AeXCTpZlRdGeJKKtrt6PIYRd12odUieij37L3mSm1huRVtzgvmFB7motc5tWXehC6Zr-HAaHZejmcO_Hp9smMeiCw306YJr2BtiPQ_ih3x36yyhowIUZh3xZy27/s400/a_tribute_to_cindy_sherman_by_Gilkin.jpg)
Polagoma sem začel dojemati, ko sem počasi pridobival nazaj svojo prisebnost. »Adrian,« sem rekel skorajda brez glasu, ko sem ga skušal priklicati nazaj. Bilo je popolnoma brezsmiselno dejanje. Človek nad mano se je glasno nasmehnil. Grobe dlani so se dotaknile mojih piščali. Gole kože. Zavedel sem se, da na sebi nimam hlač. Niti spodnjic. Skušal sem obrniti oči, da bi lahko videl kaj se dogaja. Mož nad mano je vzdignil eno mojih nog in jo položil na njegovo ramo. Druga je mrtvo ležala ob njegovem stegnu. Napel sem vse sile, da bi jo odmaknil, vendar preprosto ni šlo. Bil je pred mano, na kolenih. Nisem ga videl v obraz. »Taki kot si ti ne bi smeli zahajati v kraj kot je ta,« mi je rekel grob glas. Prijel je še za drugo mojih otopelih nog in jo postavil na svojo prosto ramo. Šele takrat sem se zavedel kaj se dogaja. Moja notranjost je podivjala. Moral bi nekaj storiti, a kaj, ko sem bil popolnoma nepremičen. Nesposoben kakršnega koli giba. Sklonil se je in poljubil kraj, kjer se je moje lice spajalo z ustnjicami. Trznil sem. Moči so se počasi vračale v moje telo. Prepočasi. »Dobrodošel v St.Pauliju,« je zašepetal in nagnil svoje telo. Skoraj me je prelamljal na pol. Nemoč mi je v oči izvabila solze. Misli sem imel še vedno zmedene, čeprav sem dojemal dogajanje okrog sebe. »Naj ti pokažem kako…« Med nogami sem začutil nekaj trdega, nekaj… »…superzvezda stopi….« Nekaj kar se je namestilo med moje noge in počasi pritisnilo naprej. »…po grešni ulici,« Vame je bil neusmiljeno poslan sunek. Počutim se, kot bi me pretrgalo na polovico. Šok in bolečina sta bila močnejša od nečesa kar je krožilo po mojem telesu in me puščalo negibnega. Tiho sem zakričal. »Ne. Boli. Ne!« mi je uspelo rotiti. A bitje nad mano se je le vzdignilo in vame porinilo s še več prevlade. Zakričal sem in se ustrašil lastnega zvoka, ki sem ga izustil. Pokril mi je usta. Kričal sem v njegovo dlan. Dominantno je vame tlačil svojo erekcijo z vsem kar ima in premore. Na slepo srečo gnani vbodi v moje telo so z vsakim nadalnjim potiskom trgali mojo notranjost. Moj trup je neprostovoljno trzalo z njegovim. Na mojo ključnico pade kaplja njegovega potu. Prostor napolnijo zvoki ploskanja kože eno ob drugo. Moj jok postaja poln agonije. Zaslišim lepek, moker zvok. Vseeno mu je. Potiska močneje, hitreje. Počutim se ponižano, kot še nikoli v življenju. Njegovi vzdihi so živalski. »Ne,« mi je občasno ušlo med vpitji, ki niso imeli pomena ali oblike. Njegove ustnice so se spojile z mojimi v nalogi, da bi me utišale. Prednji zobje so zadeli ob mojo dlesen. Kri se je zmešala z okusom po njegovem potu in alkoholu. Zastokam v njegov jezik, ki neutrudljivo lovi mojega. Njegovo telo postane togo. V njegovih ohlapnejših gibih se zavem, da mu prihaja. Zdi se mi, da lahko skoraj čutim kako mu nekje globoko v meni oteka njegov ud. Utripajočo rektalgijo preplavi nekaj lepljivega. Peče me. Boli. Stopnja bolečine je nepopisna. Z glasnim kruljenjem potegne z mene in se umakne. Moje noge mrtvo padejo na trda tla. Zvije me v trebuhu in zastane mi dih. Krčevito zajočem v umazan tepih. Slišim metalen zvok, ki najvrjetneje prihaja od njegovega pasu. Kmalu za tem vidim njegove čevlje. Črni so, usnjeni. Brcne me. Najprej v trebuh. Postane mi slabo. Nato v prsni koš, zaradi česa zakašljam. Hlastam za zrakom. Nato še v obraz. Odkoraka do izhoda in pritisne na sikalo. Tema. Popolna tema. Za tem odide in zaloputne vrata. Šele v tem trenutku zaslišim glasno glasbo, ki prihaja s spodnjega nadstropja. Zvijem se v zaroden položaj, kar povzroči še en boleč krč. Hlipaje se dušim, ne da bi vedel kaj naj storim. Bolj kot je čas mineval, bolj sem lahko premikal svoje okončine, bolj sem jih čutil. Bolj je tudi bolelo. Prav rad bi izgubil zavest in nekaj dragocenih trenutkov preživel v brezvedju. Ampak ne. Sekunde so minevale in z vsako je postajala tesnoba močnejša. Strah večji. V nekem trenutku sem se zavedel, da ni važno koliko smrti bi lahko umrl – tega ne bi nikoli pozabil. Minilo je precej časa. Vsaj za moje pojme. Končno me je zvok vrat prisilil, da sem se premaknil; v prestrašenosti, da se je človek, ki se me je prilastil, vrnil z novim namenom. Še bolj bolnimi mislimi.
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEhDAh7SzkHWNrT6NVVTQDsUPgSurP7oonX1_gKB3FzCKn0thgTjTA4Wg091b1EiBXtNl_Dp1mXmn3ib_C7K8m2MB5jrbhlZiW_u8nVjt8K-wNVIQfU-6xpEzIUt5njkbiYfc0DcPyvvpL31/s400/Ultimate_Destination_by_sensualpleasure.jpg)
»Gabriel?« sem glasno zaslišal svoje ime. Tako zelo znan zven, da sem v njem lahko brez problema zaznal tisto trohico strahu, ki se je iz trenutka v trenutek večala. Vedel je, da sem tu, čutil njegovo prisotnost. Bolečino je postopoma preplavljala otopelost. »Gabriel?« tokrat z odločnejšim zvokom. Nato zvok stopal. Nikakor ne njegove stopinje. Vem kako on stopa. To ni bil on. »Ne. Ne sputi ga naprej, ne sputi ga,« sem zaslišal svoj hripav glas. A koraki so se prebliževali. Še vedno niso bili njegovi. »Tobias? Tobias je tam?« Vedel sem, da nekdo stoji nad mano. Vedel sem tudi, da to ni edini človek, kateremu bi sedaj pustil v svojo bližino. Bil sem v novem navalu solza nemoči. Obrniti se nisem mogel. »Tobias!« Slišal sem tih Adrianov glas. Nato se je končno začel približevati tudi sam. »Ne, ne hodi sem,« je odločno dejal Tobias. Nisem mogel razmišljati. Vse je bilo megleno. Ampak drugače, kot prej, na začetku. »Tobias?! Tobias kaj je…?« Vse je počasi bledelo. Ampak prav je bilo tako. Saj je z mano on. Sedaj lahko zaspim. Sedaj lahko odidem. Za nekaj časa, ali pa za vedno. Ni važno. Sedaj je tu Adrian. Nastala je smrtna tišina in mislil sem že, da je konec. Da sem že odtaval. Ampak zbudil me je tih krik. Tako podoben mojim poprej. »Adrian!« sem zaslišal Tobiasov glas. »Spusti me! SPUSTI ME!« Nato krik bolečine s Tobiasovega grla. Skozi usta sem vdihoval zrak, vseeno skorajda zavohal njegov vonj, med železnim okusom lastne krvi. Njegova roka je bila nekaj centimetrov od moje rame. Čutil sem jo, čeprav se me ni dotaknila. Bal se me je dotakniti. Jaz sem se bal njegovega dotika. Udarci kolen ob tla. Splazil se je na drugo stran. Končno sem lahko videl njegov obraz. Nisem si mu drznil pogledati naravnost v oči, ampak vedel sem, da je objokan. On ne joče. Ustnice so se mu tresle. Ni vedel, kaj naj bi rekel. »Kaj so ti storili,« je prišlo iznenada, tako zelo tiho, tako zelo zlomljeno. Trudil sem se. »Proč,« sem šepnil upajoč, da me razume, saj za kaj več nisem zmogel nabrati moči. Obupano je zahlipal, se v nuji ozrl okoli. Nekaj iskal. Zazrl se je v tla pod mano. Njegove hlače so bile umazane, mokre. »Ne,« je dahnil. Bila je skoraj tema, edina svetloba ki je prihajala v prostor je vstopala skozi na stežaj odprta vrata. Lahko sem videl njegov obraz, on pa mojega bolj težko. Ko so se luči v spodnjem nadstropju zavrtele in malce močneje osvetlile prostor, mu je zastal dih. Misilm, da je šele takrat videl, da sem skoraj nag. »Ne,« je odkimal, zajokal. V hitrem gibu je s sebe potegnil svojo preveliko majico in z njo pokril spodnji del mojega telesa. Nato sem začutil njegov dotik. Njegova roka je nikoli tako nežno prijela za mojo. »Vredu bo,« je rekel, medtem, ko je njegov ton izdajal, da ga je strah. Z drugo roko se je obotavljal. Zmedeno me je hotel prijeti, objeti, vendar ga je bilo strah, da bi mi s tem povzročil le še večji bol. Tresel se je. Zopet je bil tiho. Njegov pogled je preučeval moje obrazne poteze. Zakašljal sem in glasno zahlipal. »Pšš,« je zašepetal in njegova prosta roka je našla prostor na mojem licu, ter ga skrbno pobožala.. Čeprav so bili njegovi prsti mrzli, so na obrazu puščali pekoče sledi. Sklonil je glavo, da bi me bolje videl. Še vedno se je tresel skorajda bolj kot jaz sam. »Gabriel? Vredu bo miška. Boš videl. Vse bo ok. Me slišiš?« Hotel sem prikimati. Mogoče mi je uspelo. »Gabi? Prosim te. Prosim, poglej me.« Zenice so mi končno zapustile praznino in pogledale v par oči rjavega odtenka. Bile so temne, me opazovale s pogledom, ki je čutil mojo bolečino. »Ok bo. Ok bo,« je prikimal in rahlo pritisnil palec ob mojo ličnico pod modrico mojega očesa. Njegova prisotnost je bila pomirjujoča. »Vredu bo,« si ni nehal ponavljati. Močneje je stisnil mojo roko, medtem ko je še vedno božal moj obraz. Zmedeno se je nekoliko povzdignil in pogledal okoli sebe. »Vzdignil te bom, prav?« je vprašal, kot bi pričakoval odgovor, ki mu ga nisem mogel dati. Rahlo je podprl mojo glavo in pod njo položil svojo roko. Drugo je previdno spolzel pod moja kolena in karseda varno vstal. Ušel mi je zvok pritožbe in bolečine. Njegov prijem je bil varen, tega sem se zavedal, a možgani so rotili, naj nekaj storim, karkoli, da se znebim njegovih rok na mojih golih stegnih. Naredil je tistih nekaj korakov do postelje in me previdno položil nanjo. Bila je zadnja stvar, ki bi se jo hotel dotakniti. Raje bi bil še vedno na prahu polnem tepihu, kot na postelji, v kateri je ravno on spal že s tolikimi lahkoživkami. Zoped sem svoja kolena zvil k sebi. V desnem stegnu sem začutil boleč krč, ki me je prisilil, da sem zacvilil. Bilo mi je vsega dovolj. Želel sem si izginiti z obličja zemlje, a sem si premislil takoj ko sem slišal Adrianov obupan glas. »Oprosti mi. Tako sem neumen. Moj Bog, zakaj sem te sploh pripeljal sem? Moj Bog,« Živčno je popravil blago svoje majice, ki je skorajda spolzelo z mene. Rjuha pod mano še nekaj trenutkov nazaj ni bila prepojena. Na njegovem trebuhu sem zasledil živordeč madež. To je bila prelomnica. To me je zlomilo. Moj jok je začel postajati glasnejši, nisem več zdržal. Krvavel sem. Adrian je postal še bol histeričen kot poprej. Zoped je stisnil mojo roko. »Ne joči. Pšš. Prosim te. Ok bo. Ok, me slišiš? Oprosti. Oprosti.« »Proč…« Hotel sem proč. Proč od vsega in vseh. »Prva pomoč bo kmalu tu,« je nekdo prihitel v sobo. Stresel sem se v njegovi prisotnosti. »Ok bo. Vse bo ok,« je bolj sebe kot pa mene prepričeval črnolasec nad mano, ne da bi se zmenil na obvestilo, ki ga je prejel. »Boli,« mi je končno uspelo stisniti skozi zobe. Vlegel se je poleg mene in svoje prste prepletel z mojimi. »Katera pošast si je drznila… Gabi, oprosti mi. Oprosti…« Svoje čelo je naslonil ob moje in drugo roko previdno položil na moj hrbet. Nalahno me je potegnil k sebi. Poljubil je moje lice. Natanko na mestu, kjer ga je prej tisti izmeček. Svojih ustnic ni umaknil. Hotel sem ga opozoriti, da je tam umazanija. Da se mora odmakniti. Da sem CEL umazan. Spraševal sem se, kako se me lahko sploh še dotika. Njegova usta so se na moji koži raztegnila. Čutil sem njegove zobe na mojem licu in njegov krčevit jok. Njegove solze so se zmešale z mojimi. Roko na mojem hrbtu je ovil okrog ramen in se jih oprijel malce trdneje. V šepetu se je vedno znova opravičeval. »Ne Adi…« sem končno le našel svoj glas. »Adi,« sem znova zašepetal njegov vzdevek v večji želji po njegovi bližini in besedah tolažbe. »Ne boj se. Tu sem. Nič ti ne more več. Pšš. Prosim te ne joči. Prosim. Res mi je žal.« Poskušal sem se pomiriti, zanj, vendar mi ni uspevalo. Bolelo je, moral sem spraviti s sebe. »Nič ti ne more več. Prisežem, da ti nikoli več ne bo prišel blizu. Prisežem ti. Žal mi je. Mi boš lahko kdaj odpustil?« je znova poljubil moje lice. »Prosim te Gabi. Ne joči več. Prosim. Nikar. V redu bo. Boš videl.« Zaprl sem oči. Za trenutek sem mu verjel. Nato sem začutil njegove ustnice na mojih. Čisto droben dotik. Ločeval sem se od svoje zavesti. »Rad te imam,« je zašepetal, preden je moj svet zajela tema.